BEAR GRYLLS GENSKABER OVERLEVELSESHISTORIER
HAN FÅR HJÆLP AF ET SIKKERHEDSTEAM
UDSÆT IKKE JER SELV FOR LIGNENDE FARER
Jeg er Bear Grylls og brænder for eventyr.
Mit motto er: "Hvo intet vover, intet vinder."
Jeg udforsker overlevelses- historier fra hele verden.
Mennesker, som har overlevet et helvede mod alle odds.
Jeg befinder mig i det nordlige Italien.
Jeg genskaber tre mænds oplevelser, som alle narrede døden.
Fra at være verdens hårdeste fyr, blev jeg som et lille barn.
Jeg tændte lommelygten. Det var en bjørn.
Jeg følte tårerne af opgivenhed. Jeg ville ikke overleve.
Bjerge fylder os med respekt og rædsel.
De omgives af tætte skove, som man let kan fare vild i.
På bjergtoppe kan et fejltrin føre døden med sig.
Vejret på et bjerg er uberegneligt.
I området omkring Dolomitterne døde 29 personer sidste år.
Men mange af os vil instinktivt besejre disse bjergtoppe.
Det ved jeg. Det forandrede mit liv, da jeg besteg Mount Everest.
Men når man er ung og vil sætte sit præg-
-så løber man risici og kan begå store fejl.
Den lektie lærte William Parven.
Som 16-årig ville han bestige Mount San Gorgonio.
Jeg ville bestige Californiens højeste bjerg.
Det ville blive hårdt, men det var ikke uoverkommeligt.
Han fik familien med sig. Om eftermiddagen indså han-
-at de ikke kunne nå til tops og tilbage, før mørket faldt på.
Jeg måtte træffe en beslutning.
Jeg så på uret. Det var stadig lyst. Inden min far kunne nægte, sagde jeg:
"Jeg går til toppen. Jeg er tilbage klokken 18."
William var så ivrig, at han efterlod sin 12-årige søster-
-og sin far og gik videre på egen hånd.
Jeg var jo lillesøsteren, så jeg sagde ikke William imod.
Jeg sagde, at han kunne gå. Det er let at være bagklog.
Jeg ville nå til toppen af bjerget for enhver pris.
Han var en frembrusende teenager, men erfarne klatrere kender til det.
Det kaldes topfeber. Man ser toppen og ved, at man kan klare det.
Så bliver man dumdristig. William var hårdt ramt af topfeber.
San Gorgonio er 3.500 meter højt. William kunne mærke den tynde luft.
Da jeg gik det sidste stykke, blev jeg meget svimmel.
Højden fik mig til at kaste op, men jeg ville stadig nå toppen.
William kom til tops, men han hvilede sig ikke.
Dehydreret, svimmel og fortumlet vendte han om.
Han ville tilbage inden mørkets frembrud.
Det værste, man kan gøre, er at klatre ned for hurtigt.
Når man klatrer ned, er det let at miste fokus.
William begik en afgørende fejltagelse.
Han klatrede ned ad den forkerte side og havnede i den tætte underskov.
Jeg tog den forkerte sti.
På en eller anden måde gik jeg forkert.
Mørket faldt på. Jeg var panikslagen.
Jeg vidste ikke, hvor jeg var, men jeg var det forkerte sted.
Den 16-årige bevægede sig dybere ind i vildmarken.
I Canada begav en anden ung man sig ud på eventyr.
William var ikke vant til udelivet-
-men 22-årige Dan Stephens var friluftsmenneske og guide.
Han anførte en spejdergruppe på en kanotur.
Han kunne navigere og var velforberedt, troede han.
Rejsen, vi havde planlagt, var ikke for tøsedrenge-
-men vi var forberedt på hvad som helst.
Dan og de andre guider havde pakket alt nødvendigt udstyr.
De havde normalt udstyr som telt, mad, vand og førstehjælpskasse.
Desuden havde de en nødradio, batterier, gps, kort og kompas.
De var godt forberedt. Intet virkede til at kunne gå galt.
Solen skinnede. Vi var en stærk gruppe.
Vi morede os. Alt gik rigtig godt.
Den femte dag gik Dan væk for at finde en sti mellem to søer.
For at komme fra sø til sø skulle de bære kanoerne og udstyret.
Afstanden kan være lang, og terrænet kan være besværligt.
Dans rekognosering skulle spare tid. Han kendte til en god teknik.
Jeg havde gjort det før. Det var ikke noget særligt.
Dan satte noget synligt op i midten, som er let at finde tilbage til.
Jeg laver et simpelt trebenet stativ.
Så går man i en retning i et stykke tid.
Det er en velafprøvet metode.
Man går lige ud fra midten, som om man følger eger i et hjul.
Finder man ikke det, man søger efter et minut, vender man om-
-går tilbage til midten og vælger en ny vinkel.
Dan gjorde alt rigtigt, men han kunne ikke finde stien.
Det var tid til frokost, og jeg var utålmodig.
-Derfor begyndte han at skynde sig. -Der var masser af glatte rødder.
Jeg gled og slog hovedet.
Det var der, mit eventyr begyndte.
Han ville kun være væk et øjeblik, så han havde efterladt alt udstyret.
Han blev vanskelig at finde i den tætte skov.
2.500 km derfra i Californien, var William faret vild i mørket.
Han så virkeligheden i øjnene.
Jeg kunne ikke finde vej i mørket. Jeg måtte overnatte derude.
Jeg havde aldrig sovet alene i skoven.
Og jeg havde hverken telt eller sovepose. Jeg var rædselsslagen.
At været faret vild og alene i bjergene om natten er skræmmende-
-men William var ikke alene.
Det raslede i buskene.
Jeg vendte lommelygten mod støjen og så en hjort.
En hjort var ikke noget særligt. Efter lidt tid gik den væk.
Så hørte jeg mere raslen.
Jeg tændte lommelygten igen.
Det var noget værre end en hjort. Det var en bjørn.
Jeg befinder mig i bjergene i Norditalien-
-for at udforske tre mænds overlevelse.
I Californien var William faret vild i bjergene og var i livsfare.
To meter fra ham stod en sort bjørn.
I Europa findes der brune bjørne, og de er endnu større.
For at forstå Williams skræk, går jeg villigt tæt på en bjørn.
Det er altid skræmmende at nærme sig min navnebror.
Det er skrækindjagende at møde et dyr, som kan gøre en fortræd.
Bjørnen nærmede sig og stirrede på mig.
Bjørne er aldrig helt pålidelige.
Hvis en bjørn nærmer sig, så vil I aldrig kunne løbe fra den.
Jeg var stiv af skræk. Til alt held flygtede jeg ikke.
Det hjælper ikke at spille død.
Brune bjørne æder ådsler. Hvis du spiller død, ser den dig som mad.
Hvis han får kæberne om din hals, er du helt chanceløs.
Tilbage, tilbage.
Man skal forsøge at distrahere den.
William havde mad i rygsækken, så han kastede den væk.
Bjørnen mistede interessen og gik væk.
Det blev hans redning. Nu er det på tide, at jeg går.
William havde købt sig tid, men bjørnen kunne komme tilbage.
Efter det ville jeg ikke sove.
På den anden side af jorden var 19-årige Jamie Neale-
-i færd med at presse sig selv.
Jeg anser mig selv som et bymenneske.
Jeg tog et sabbatår for at have det sjovt.
Jamie sagde ikke, at han ville vandre i et område, hvor mange farer vild:
De skovrige Blue Mountains i Australien.
På vejen ignorerede han en advarsel.
Jeg troede, at skiltet betød, at man skulle være i form.
På et tidspunkt tænkte jeg: "Det her kan ikke være stien."
Jamie gik videre i otte timer og var omgivet af kløfter og træer.
Jeg blev grebet af panik. Jeg ville bare ud derfra.
Jeg søgte højere op for at se stien.
Det blev stejlere, og til sidst måtte jeg klatre.
Hvis jeg faldt, var det i døden.
Da Jamie kom op, blev han mødt af en utrolig udsigt-
-men da han så sig om, fik han et chok.
Han havde gået 20 km i den forkerte retning langs en vidtstrakt dal.
At finde tilbage i den tætte underskov ville blive umuligt.
Efterhånden som jeg gik, var jeg faret mere og mere vild.
I Canada havde Dan snublet og slået sig bevidstløs.
Da han kom til sig selv, indså han, at han ikke kunne tænke klart.
Jeg vidste ikke, hvor jeg var, eller hvorfor. Det føltes meget sært.
Jeg var i min helt egen verden.
Jeg prøvede at tænke logisk, som jeg ellers ville gøre-
-men i stedet stirrede jeg på en blomst uden nogen tidsfornemmelse.
Jeg gik fra at være verdens hårdeste fyr-
-til at blive som et barn. Jeg var i knibe.
Dans gruppe meldte ham savnet-
-men han havde vandret langt væk i mellemtiden.
Der var ingen logik bag retningen, jeg valgte at gå.
Jeg gik længere ind i skoven, uden at vide hvor langt og hvor længe.
I Californien havde Williams familie også kontaktet myndighederne.
Søgningen var i fuld gang.
Søgningen til fods, til hest og med helikopter har ikke givet resultater.
Jeg så ham i nyhederne og begyndte øjeblikkeligt at græde.
Jeg sagde: "Han ved ikke, hvor meget jeg elsker ham."
Da troede jeg virkelig, at jeg havde mistet min bror.
Men William havde langt fra givet op.
William ville redde sig selv. Han ville vandre ned ad bjerget.
Jeg tænkte, at jeg ville finde stien, som krydsede bækken.
At følge bække i junglen kan være klogt.
Så slipper man for at kæmpe sig frem.
Men i bjergene, hvor højdeforskellene er store-
-kan det få katastrofale følger.
Vandet følger retningen med mindst modstand.
I bjergene er det også den mest dødbringende.
Jeg fulgte bækken og kom til et vandfald.
Jeg kunne ikke gå rundt om. Det var for stejlt.
Det er faren ved at følge bække i bjergene.
Der er meget langt ned.
At hoppe uden at kende dybden kan føre til skader, som kan koste liv.
Men William havde intet andet valg.
-Jeg besluttede at klatre ned. -Det var modigt.
William begyndte at klatre ned.
I Australien havde Jamie været faret vild i to dage.
Han fulgte floden for at komme i sikkerhed.
Et sted blev der pludseligt stejlt.
Jeg faldt bagover.
Jeg gik under. Jeg kunne ikke svømme.
Vandet fossede. Jeg kunne ikke bunde.
Det lyder underligt, men jeg følte, hvordan jeg langsomt mistede grebet.
Jeg fik øje på knogler på ved bredden. De var bleget hvide.
Jeg så dem og tænkte-
-at de må have ligget urørt meget længe.
Hvis jeg døde, ville mine knogler så ligge lige så længe?
Jeg indså, hvor skrøbelig jeg var.
Jeg besluttede at vente på at blive reddet.
Jamie havde heldet med sig.
Nogle gange lærer man bedst gennem erfaring.
Jeg har lært at respektere det strømmende vand.
Jeg kender til en fyr, som krydsede en strøm med vand til livet.
Han faldt og fik foden i klemme.
Han endte under vandet. Da man fik ham op, var han druknet.
Jamie besluttede at vente på sin redning.
I Californien var William fast besluttet på at finde hjem selv-
-ned ad et vandfald.
Tro det eller ej, men jeg er stadig højdeskræk.
At stå foran sådan noget her er skræmmende-
-men jeg flygter ikke fra den følelse.
Hver gang jeg nåede et sikkert punkt, tog jeg en dyb vejrtrækning.
"Hvis jeg falder, overlever jeg måske."
Jeg stiller mig på afsatsen her.
Jeg har intet andet valg end at hoppe.
Hvis jeg skulle dø, blev det der, men jeg ville ud af skoven.
Endelig kom jeg ned til bunden.
Jeg blev så glad og stolt.
Jeg ramte bunden, men jeg klarede mig.
Jeg havde klatret 12 meter ned uden udstyr og var helt uskadt.
Efter det føler man sig levende.
Nu ved jeg, hvad William følte. Man føler sig som Superman.
Men sådanne følelsesudbrud kan være farlige.
Efter 1,5 km nåede jeg frem til endnu et vandfald.
Jeg blev frustreret. "Ikke et mere!"
Det, William gjorde bagefter, kostede ham næsten livet.
Når det gælder overlevelse, må man aldrig blive selvglad.
Da William nåede endnu et vandfald, blev han overmodig.
Jeg var ikke forsigtig. Det var dumt.
Jeg ved ikke, om jeg gled-
-eller troede, at jeg kunne hoppe, men jeg slog hovedet.
William blev slået bevidstløs.
I Canada var Dan vågnet efter sin hjernerystelse-
-men han led af følgerne.
Dan vidste ikke, hvor han var, men i skumringen fik han en ide.
Skoven var nok tæt, men den var også høj.
Jeg klatrede op i et træ for få et bedre udsyn.
At klatre op i et 45 meter højt træ er en risikabel affære.
På høje grantræer kan grene se friske ud, selv om de ikke er det.
Den er frisk. Det er den ikke.
Hvis grenen knækker, så falder man ned og dør.
Man må ikke tage tingene for givet.
Det skræmmer mig, når jeg tænker over det.
Jeg ville nødig gøre det her med en hjernerystelse.
Det er som "Hans og bønnestagen". Det fortsætter i en evighed.
Nu begynder jeg at få en god udsigt. Jeg er over trætoppene.
Da Dan nåede toppen, fik han øje på en række søer.
Spejderne holdt til der. Dernede kunne jeg få hjælp.
Han huskede på retningen og klatrede ned igen.
Man skal tage sig god tid. En ting har jeg lært:
På ti meters højde kræver det kun et fejltrin.
Problemet var, at da Dan var kommet ned-
-så havde han glemt, hvor han skulle hen.
Han endte med at gå i den helt forkerte retning.
Men han vidste, at han var i knibe.
Det var der, det slog mig:
"Hjernen hæver måske i hovedet. Hovedskader kan være farlige"
Jeg begyndte at blive urolig over min situation.
Dan følte sig magtesløs. I Australien efter et fald...
...fik 19-årige Jamie en ny indsigt og blev opfindsom.
I rygsækken havde han en vandflaske-
-og et turistkort over området. Maden var sluppet op.
Han havde en jakke, men hverken lommelygte, kompas eller kniv.
Han besluttede sig for at slå lejr med det, han havde.
Med en nøgle kappede han snor på rygsækken over til at bygge ly.
Jeg tætnede lyet med tørre bregner.
Jeg brugte dem til at tætne alle huller.
Han valgte et sted, hvor han kunne se eftersøgningsholdet-
-og hvor de kunne se ham.
Det er ikke meget, men skulle man blive et stykke tid, fungerer det.
Jamie slog lejr-
-men i Canada havde Dan besluttet at prøve at komme ud i sikkerhed.
Dan havde fået hjernerystelse, men det var han velvidende om.
Han brugte al sin viden til at vælge den rigtige retning.
Jeg var klar til at udføre en plan.
Han skulle sydpå til en sø, hvor spejdere padlede i kano.
Intet kompas var ikke noget problem.
Han vidste, at naturen kunne give ham information.
Hver nat fandt Dan Nordstjernen på himlen.
På den nordlige halvkugle er den let at se. Kig efter Karlsvognen.
Følg en linje fra de sidste to stjerner.
En, to, tre, fire... Nordstjernen.
Den lyser ikke stærkest, men den bevæger sig ikke.
Da han fandt den, markerede han en pil på jorden.
Ved daggry vidste han, hvilken vej han skulle gå.
Han udnyttede sine spejderevner.
I Australien besad Jamie ikke samme kundskaber, men noget kunne han.
Jeg var sulten og stivfrossen.
En ven havde vist mig, hvordan man laver et bål.
Jeg bandt snørebånd rundt om en pind.
Han prøvede at få en glød gennem friktion med en rulleborsmetode.
Jeg kunne ikke gøre det.
Efter at have forsøgt i timevis var det, som om skoven hånede ham.
Jeg var helt knækket, og så hørte jeg latterfugle.
Det lød, som om de grinede ad mig. Lyden var vedvarende.
Jeg ville bare have, at de ville holde mund.
Eukalyptus indeholder for meget harpiks til et rullebor.
Man vil have blødt træ uden en masse harpiks.
Uden de rette forudsætninger ville det ikke lykkes for Jamie.
Dan havde helt rette forudsætninger.
Det var afgørende at tænde et bål.
Jeg skulle bruge ild for at signalere og lave mad.
Det var essentielt for at overleve.
For at lave ild kræver det tre elementer:
Det kræver varme, ilt og brændsel. Det kaldes brandtrekanten.
Dan havde alt, han behøvede. Han havde en kikkert.
Han kunne koncentrere solstrålerne gennem linsen-
-for at skabe varme og ild.
Det begyndte at ryge. Jeg troede, jeg ville få ild med det samme.
Dan fik røg. Det var så tæt på, men til sidst måtte han give op.
Jeg kunne ikke få gang i det. Jeg prøvede i en hel time.
I Ecuadors jungle kunne jeg ikke få ild før klokken 03 om natten-
-og jeg begyndte ved solnedgang.
Det kræver bare et håndelag og ihærdighed.
Når det handler om at overleve, kan det være afgørende.
I Californien havde Williams beslutsomhed næsten kostet ham livet.
Jeg ved ikke, hvad der skete. Jeg vågnede på jorden.
Da han vågnede, så han fordelen ved at følge bækken.
Det positive var, at jeg var kommet ud af skoven.
Det negative var, at jeg ikke orkede at gå længere.
"Det går ikke. Det gør for ondt."
Men William havde ikke noget valg.
Jeg gik langs bækken i en time.
Pludselig opdagede jeg et dækspor. Det betyder mennesker.
Dækspor viser, at et køretøj har passeret.
Aftrykket af pile ser ud til at gå i denne retning-
-men sporene er omvendt. De kørte egentlig den vej.
Sporene går kun i en retning. Ingen spor går den anden vej.
Sporene leder op mod bjergene, men der er et køretøj deroppe.
William fulgte sporene langs vejen.
Jeg så en bil. Jeg bad chaufføren om at få mig væk.
Han råbte og vinkede: "Hjælp, kan du give mig et lift?"
"Få mig tilbage til civilisationen." Det er nu meget morsomt.
På hospitalet blev han behandlet for dehydrering og hjernerystelse.
Jeg vidste, at jeg ville klare mig, men min familie var bekymret.
Efter fem dage var Williams prøvelser overstået.
Men Dan havde ingen redning i sigte. Han havde været uden mad i tre dage.
Jeg havde kun energi til en dag mere, inden jeg faldt om.
Under natten indså han, at maden kravlede på ham.
Om natten blev jeg nevet i benene. Der løb myrer op langs benene-
-fra skridtet ned til anklerne.
De rev hudflager af mig, og jeg spiste dem som hævn.
De er frygtelige at sove med-
-men Dan vidste, at de var fulde af næring og protein.
Man får dem på en pind.
Men pas på. De bider.
Smagen er stærk af myresyre. Gennem den får man C-vitamin.
Skoven har bestemt ikke mangel på myrer.
Jeg følte mig som en chimpanse. Jeg håbede, at nogen ville se mig-
-men det skete ikke.
Dan kunne ikke klare sig på myrer længe-
-så han fortsatte sydpå, indtil han nåede sumpen.
Han vadede gennem en stinkende sump efter kun at have spist myrer.
Han havde ikke spist i flere dage og havde mistet kræfter og vilje.
Disse vådområder er altid forfærdelige.
Man ved ikke, hvad der er under overfladen, og det tager kræfter.
Kroppen begynder at knække.
Det er tungt at trække fødderne gennem det tykke mudder på bunden.
Det er sådan, man får trench foot.
Jeg led af et grimt tilfælde af trench foot.
Fødderne kunne have været dyppet i kogende gele.
Der flød væske og blod ud.
Det føltes, som om nogen skrubbede mit ben med en stålbørste.
Sikke et ildelugtende, grumt sted.
Min tilstand blev værre.
Jeg var sulten. Skoven tærede på kroppen.
Jeg vidste ikke, hvor langt jeg kunne fortsætte.
Da han havde nået bunden, fandt han pludseligt et håb.
Jeg hørte lyde, som ikke hørte hjemme i skoven.
Det blev højere og højere.
Man kunne høre, det kom nærmere.
Til sidst hørte jeg, at det var en helikopter.
Dans gruppe havde tilkaldt hjælp. Der var ingen tid at spilde.
Men de opdagede ham aldrig.
Da de fløj videre, var det, som om mine ben blev fejet væk.
Man kan kun forestille sig følelsen af fortvivlelse-
-da han ser helikopteren forsvinde.
Jeg følte tårer af opgivenhed. Jeg ville ikke komme ud derfra.
Blodig, medtaget og svag efter fire dage i vildmarken-
-havde spejderen Dan set sit håb om redning forsvinde.
Hvad gør man i det øjeblik? Lægger man sig ned og dør-
-eller kæmper man videre?
Dan samlede sin indre råstyrke og besluttede sig at kæmpe.
Jeg tænkte, at mine forældre sad derhjemme...
...og troede, at deres søn var død.
Det var hårdt. Det var helt forfærdeligt.
Jeg prøvede at undertrykke det og gå til værks.
På den anden side af jorden søgte man efter den forsvundne Jamie Neale.
Jamies far kom for at hjælpe til i eftersøgningen.
Han håber, at sønnen er i live.
Selv om de var tæt på, fandt de ham aldrig.
Jeg havde set mange helikoptere.
På den niende dag så jeg ingen helikoptere.
Politiet overvejer at indstille søgningen efter Jamie Neale.
Håbet, om at han er i live, mindskes. Han forsvandt for ti dage siden.
Ensomheden i vildmarken begyndte at tære fysisk og mentalt.
Af og til faldt jeg hen og drømte, selv om jeg var vågen.
Jeg husker, at jeg talte med en drage.
Jeg prøvede at overbevise den om at føre mig til Katoomba.
Jeg sagde, at jeg ikke ville sige det til nogen.
Folk ville tro, at jeg var skør.
Jeg var helt udmattet, og det påvirker sindet.
Jeg troede, at jeg skulle dø.
Jeg havde fornemmelsen af, at det her var min sidste chance.
"Hvis jeg skal dø, så vil jeg kæmpe til det sidste."
"Jeg gør et sidste forsøg."
Da han var sikker på, at de ikke ledte efter ham længere-
-så besluttede han sig for selv at finde ud af skoven.
Da jeg forlod lyet, regnede jeg ikke med at overleve.
I Canada ledte Dan efter en sø, hvor spejdere ofte padlede.
Jeg fandt hen til den højeste bakke, jeg havde set.
Jeg kiggede ned og så en stor sø.
Jeg vidste, at det var den sø.
Jeg så noget, som ikke hørte til. Jeg vidste omgående, hvad det var.
Dan havde fundet en spejdergruppe.
De troede, at jeg var en galning, som vaklede ud af skoven.
Jeg så nok skør ud. Jeg havde langt hår fuld af grene og insekter.
En spurgte, hvordan de kunne vide, at jeg ikke ville berøve dem.
Jeg råbte forskellige spejdermottoer. Jeg råbte: "Vær beredt."
"Ulveunger, anden klasse, første klasse, ørn!"
"Hent mig! Jeg er spejder! Jeg er en af jer!"
Så kom de hurtigt hen og samlede mig op.
Før jeg vidste af det, dukkede helikopteren op.
Dan havde reddet sig ud af helvedet.
Han blev behandlet for udmattelse og slemme sår.
Derefter kunne jeg bare slappe af.
I Australien havde Jamie været væk i otte dage. Det var ikke slut endnu.
Han prøvede at finde ud, men terrænet var hårdt.
Jeg klatrede ned og holdt fast i klipper og planter.
En af planterne knækkede af, og jeg faldt ned.
Jeg ramte en sten på vej ned.
Han vidste det ikke, men lungen var punkteret.
At forlade lejren var en risikabel beslutning.
Terrænet og vandringen gjorde næsten kål på ham.
Trods den livstruende skade kæmpede Jamie videre.
Men efter næsten to uger i skoven vendte heldet endelig.
Man kan kun forestille sig glæden.
Efter dage med vildmark fandt han en vej, som kunne føre ham ud.
Efter et stykke tid så jeg noget blåt på afstand.
Jeg opdagede, at det var et telt.
Jeg begyndte at råbe om hjælp.
En stor fyr kom ud og så forvirret ud.
Han sagde til sin partner: "Ange, kom herud og se."
Jamie var udmattet, men i live. Han blev bragt til hospitalet.
Han lå indlagt i tre dage for dehydrering og en punkteret lunge.
Faderen var på vej hjem til England-
-efter at have opgivet håbet om, at sønnen kunne overleve i 12 dage.
Tolv dage er det længste, nogen har været faret vild og overlevet der.
Vi kommer ikke så tæt på. Vi er jo englændere.
Alle tre er utrolige overlevere.
De var udmattede og såret, men noget inden i drev dem videre.
De klarede alle at redde sig selv, og det kræver styrke.
Det beundrer jeg dem for.
Jeg beviste for mig selv, at jeg har en indre styrke.
Jeg vil altid kunne klare mig.
Det er, som om de var drenge, men prøvelserne gjorde dem til mænd.
Nu smutter vi.
William er præcis, som han var som 16-årig. Han er stædig.
Jeg nåede til toppen og kom ned igen.
Det tog mig fire dage, men det lykkedes.
Jeg er glad for, at det ikke har forhindret mig i at leve som før.
At leve, for mig, indebærer friluftslivet.